מחפשים משמעות בטירוף: איך רצים 4 מרתונים ונשארים בחיים?
מה גורם לאנשים נורמטיבים כביכול לעזוב הכל ולנסוע ל-4 מהמדבריות המסוכנות ביותר בעולם כדי להשלים ארבע מרתונים בפחות משנה? "רצי המדבר", סרט דוקמנטרי חדש, מנסה לתת תשובה לשאלה
"רצי המדבר" (יום שלישי, 22:00, yes דוקו) הוא סרט דוקומנטרי על אנשים משוגעים. איך עוד אפשר להגדיר אנשים שמחליטים להשלים בשנה אחת את ה"גראנד סלאם" – 4 מרתונים שכל אחד מהם מתקיים בשטח לא סימפטי ויפהפה אחר? מעל ל-250 קילומטר של מדבר - מהרי החול האינסופיים של סהרה עד לאדמה הקפואה של אנטרטיקה. ריצה שדורשת הסתגלות לטמפרטורה של 47 מעלות, אבל גם למינוס 25. ריצה שמתכוננים אליה בחרדת קודש. מדבר אקמה בצ'ילה (או כפי שאחת המתמודדות מציגה אותו: "ככה אני מתארת את גיהנום"), דובי שבסין, סהרה במצריים ולקינוח: אנטרטיקה. הכל בפחות משנה. היכון, הכן, צא.
באופן מפתיע, "רצי המדבר" מצליח לספק קשת רחבה של דמויות: מדייב, גבר בגיל העמידה שהתחיל לרוץ רק בגיל 30, דרך סמנתה, סטודנטית למשפטים בת 20 פלוס והאישה הצעירה ביותר שניסתה להשלים את המרוץ ועד לטרמיין, אלמן טרי שמנסה למלא את החלל. בריטניה, ארה"ב, אוסטרליה – משוגעים יש בכל מקום. אף על פי כן, כשמקשיבים לרצים הסיפורים השונים מתרכזים לנרטיב אחד: כולם מחפשים משהו להאחז בו.
בואנה אחות, נראה לי הגזמנו
ריקי, יועץ עסקי בן 33 שתמיד חלם להיות ספורטאי עד שפרש בגלל פציעה בקולג' סיכם את זה טוב כשתיאר איך הוא רוצה שאנשים יתייחסו אליו "הוא לא אמריקאי לבן בן 33, הוא רץ מדבר", אבל גם את ריקי הטבע מכניע. בנקודה מסוימת מפתה להתייחס לרצים כאל אנשים עם שגעון גדלות, חבורה של אנשים מערביים שמרגישים שהחיים "הרגילים", כפי שרוב האנשים חווים אותם – עבודה, משפחה ולישון – לא טובים מספיק עבורם. כדי לשבור את השגרה הם מחליטים להתמודד מול האויב האולטימטיבי והקשה ביותר – הטבע. הרצים של ה"גראנד סלאם" לא רצים מרתון כפי שאנשים אחרים רצים, הם לא רק מנסים לשלוט בגוף שלהם, הם רוצים לשלוט בטבע. קור מקפיא או חום וצחיחות – הם מוכנים להתמודד עם הכל. אבל כולם מגלים באיזשהו שלב במרוץ (ואצל הרוב זה קורה במרתון השלישי, שמביא את הגבעות הבלתי אפשריות של מדבר סהרה) שיש גוף – פחמן, חמצן, מימן וחנקן – ויש את כל מה שמקיף אותו.
אבל למרות האנטגוניזם שיכול להווצר אל מול הרצים, מתעוררת גם קנאה. קנאה שאמנם פוחתת בקלוז אפים על היבלות והשלפוחיות הנוראיות שנוצרות בין ריצה לריצה (ומסתבר שסופר גלואו עובד נפלא כדי להתמודד איתם), אבל עדיין מקננת איפשהו במהלך כל הסרט. לרצים יש מטרה והם מגשימים אותה דרך הריצה. בין אם הם מנסים להתגבר על אבא שעזב או על אישה שאיננה, הם מאמינים בכל ליבם שהריצה תרפא את הכאב. לא ברור איך צליחת מאה קילומטר ביום במדבריות של סין, תעשה זאת, אבל איכשהו היא עושה.
למי יש זמן להנות מהנוף עם כל השלפוחיות?
בסופו של דבר "רצי המדבר" חוזרת אל הנקודה המאוד בסיסית שלנו כבני אדם: הרצון שלנו לבדוק ולהוכיח לעצמנו מה אנחנו שווים. כשאחת המתמודדת חווה חוויה נוראית במהלך המרוץ וממשיכה הלאה, או כשחלק מהמתמודדים מקיאים את נשמתם ולא מצליחים לעכל מזון, אבל לא מפסיקים, אפשר להרגיש עליהם את המוטיבציה האינסופית. מוטיבציה שאם היו מנתבים אותה לתחום אחר אולי הייתה יכולה למצוא פתרון לסרטן או, באותה מידה, להרוג אותם מתסכול. "רצי המדבר" מצליח להעביר את אותם רגעים קטנים: את חליצת הנעליים בסוף המירוץ, הריצה יד ביד כדי לתמוך אחת בשנייה וסף השגעון שאתה עומד בו כשאתה מבלה שעות לבד באמצע שום מקום. ודרך כל אלו לומר לנו: כולנו פחות או יותר אותו הדבר, אבל חלקנו עושים דברים משוגעים כדי לקבל את העובדה הזאת.